Лісовий
Лісовий, -а́, -е́. 1) Лѣсной. Лісова звірина. Лісові люде. По народнымъ повѣрьямъ — обросшая шерстью особая порода людей, живущая исключительно въ лѣсахъ. Чуб. І. 211. См. Лісун. 2) — вого, м. Лѣсной сторожъ.
Зміст
Сучасні словники
Лісовик (полісун) — дух лісу, його господар. Живуть Лісовики на густих деревах або по дуплах сухих дерев. Людей старається заманити в хащу, де їх лякає. Уся лісова звірина послушна Лісовику, особливо зайці. Коли Лісовик сердиться, мавки, лісові красуні під його грізним поглядом припиняють свої веселощі. Навіть дерева перед ним низько схиляють свої крислаті віти та знімають шапки, бо він володар лісових угідь.
Де живе
Лісовик живе із своїм сімейством на деревах і в пустках хат. Вподобляють і дупла сухих дерев.Чому сухих? Тому, що, як у народі кажуть: «Закохався, як чорт у суху грушу», там ховається всяка нечиста сила, з якою вони компанюють. Лісовик такий, як чоловік, але буває заввишки, як дерева в лісі. При всій своїй схожості з людьми у лісових духів тіні нема. Усе має тінь, а в них нема! В Лісовика, як і в людей, є і жінка, є і діти. Коли Лісунка не має своїх, то краде чужих, особисто тих дітей, яких проклинають рідні. Така дитина, яка побувала в Лісовика, вміє ворожити. Полюбляє Лісовик кричати в лісі. Часом здіймає галас, змушує блукати людину, збиває її з дороги. , перекидається знайомою людиною, заводить з нею розмову, а потім веде її, сплутавши дороги, далеко в ліс, у густі нетрі та болота. Багато їх можна бачити Купальської ночі, тоді їм так регочеться як ніколи!
Старі люди розповідають, що взимку в лісі можна зустріти сивого діда без шапки із замерзлими вістряками під носом, які висять аж до землі, як сопляки із стріхи. Коли перехожий потягне того діда за бороду, той може розсипатися золотом. Ото вже пощастить тоді комусь... Та Лісовик майже завжди невидимий, лише голосом та співом виказує свою присутність.
Помічники Лісовика
Полісун — вірний слуга дідугана, як і Полісовки, лісові царівни, що пильнують за звіриною, аби з ними чогось не трапилось. Вони випасають всяку звірину, бо то їхня худоба, а вовки та ведмеді — то їхні вірні пси. Тому—то пастухи укладають з Лісовиком та ними угоду, щоб худобу не забирали дикі звірі; приносять їм жертву у вигляді яйця або печива із житнього борошна, яку кладуть на лісовому перехресті чи на галявині. Особливо ганяє Полісун вовків своєю великою пугою, в яку свистить, бо він їх пастир і вовчий бог. Де війна, то він туди й турить їх на прокорм. Є у Лісовика ще один вірний помічник, якого звати Блуд. З ним він любить перегукуватися в лісі. Лісовик може стати вовком чи лисицею, а Блуд совою або іншим птахом і коли людина відгукнеться до них, заманюють її все далі і далі за собою, аж поки треті півні не заспівають. Духи Шум—лісу можуть зовсім замучити бідного. Блуд перекидається ще котом, собакою, козою, копицею сіна, а то і світлом. Коли чоловік підійде до світла, воно переноситься на друге місце. Узимку воно заводить у такі нетрі лісів та боліт, що чоловік замерзає. Може познущатися з нього у постаті жінки і водить до півночі по лісу, а по півночі заводить його в рів і там так поб’є, що той на другий день може вмерти.
Мавки недаремно бояться Лісовика, бо знають, що в лісі живе ще одна лісова людина, її називають заклятою, або Чугайстром. Він примушує чоловіка танцювати, граючи на сопілці. Люди кажуть, що він голий, рогатий і волохатий; ходить лісами, блукаючи. Ніяка звірина не може його з’їсти, ані людина вбити, бо так йому «пороблено». Кажуть, що він мавок чатує, зарившись у листя, а коли та підійде, то вбиває її і їсть. Мавки бояться Лісовика не тому, що він буває сердитий, а тому, що він їм нагадує про ту закляту людину.
Інтерпритації лісовика
У давньоєврейському оригіналі росіянином “лісовиком” відповідає слово “сеирим” (буквально “кошлаті”), – “мається на увазі рід демона або надприродної істоти”, що, відповідно до давньоєврейського фольклору, живе в пустельних місцях. Як же російські перекладачі посмітили назвати біблійних “кошлатих”, що живуть у пустелі, росіянином словом “лісовики”? У старослов’янському тексті “Старого завіту” давньоєврейським “кошлатим” і росіянином “лісовиком” відповідає слово “біси”, а в латинському тексті Біблії й у текстах цілого ряду західноєвропейських мов для передачі того ж поняття використовується слово “сатири”. Сатири, вони ж “лесняки кошлаті” – подібні до людей, але “не суть человеки”.
Розповіді про лісовика
У російській казці "Лісовик", зі збірки А. Афанасьєва, "сміливий мисливець", зустрівши лісовика, "націлився рушницею - бац! і попав йому в саме черево. Лісовик застогнав, повалився було через колоду, та одразу ж підвівся і поплентався в гущавину. А ось як ловили татарського дідька "Шурале": "Жителі одного лагодження, що знаходився поблизу лісу, багато потерпівши від нападів Шурале на їх коней, примудрилися зловити його. Вони намазали спину самого хорошого коня смолою і пустили в табун. Надвечір бачать, що на цьому самому коні, стрімголов, скаче жінка (Шурале). Кінь, відчуваючи на собінезнайомого і дивного вершника, повним ходом прискакав прямо в починок. збіглася вся селоподивитися на це чудовисько. Шурале сидів на коні назад, та все ревів. На ньому не було ніякого сукні, голова маленька, волосся коротке, очі великі, груди як ужінки, висіли через плече. На питання він не відповідав, а тільки ревів: билтир кисги (минулий рік прищемив) ". Ось розповідь, записаний тим же збирачем про лешем-дитину (чинке). порівнюваним з хлопчикомроків дев'яти, якого виявив сумували в лісі пізно ввечері якийсь старий. Припускаючи, що це син сусіда, що загубився в лісі, старий бере хлопчика, "прив'язує до себе" і везе додому. "Ледве господар в'їхав у двір, пси так і зайшлися. ... Він відв'язав найди і передав дружині. А та, як глянула на нього при вогні, що горів посеред саклі, так і ахнула, дізнавшись у ньому "чинку", щетинистого і з червоними маленькими очима. Стара накинулася на старого і давай його лаяти, навіщо він привіз лісовика. Але робити було нічого і чинку довелося залишити в будинку. Лягаючи спати, чудовисько прив'язали до лави і протримали в такому положенні всю ніч. Вранці прийшли робітники і, побачивши прив'язаного хлопчика, підтвердили, що це Чинка. Потім його розглядали присутні жінки, яким він показував жестами, як боляче мотузки ріжуть його тіло. Чинку відв'язали, після чого жінки звернулися до нього із запитанням, чи вміє він шити. У відповідь на це Чинка показував їм руками, як шиють. Жестикулюючи, лісовик мукав. Нарешті всі присутні, залишивши чинку в саклі на волі, вийшли на ганок, а той невидимо для всіх пробрався в сад і 'почав там щось збирати на землі і є. У цей час лунає гавкіт собак, і пси кидаються до того місця, де знаходиться Чинка. Лісовик, рятуючись від собак, з саду проникає в іншому дворі, а звідти в третій, і зник ".
Але лісовики ще й допомагали людям. У Білорусії "охвотнікі як" Дуць на хвоту, дак лісовики молются ". В Архангельській губернії "мисливці буває Лисиче ловлять, так щоб він звіра посилав, входять в договір з лісовиком". За повір'ями забайкальських козаків "іноді лісовик допомагає мисливцям тим, що приносить їм вночі білок; алебілки, яких мисливці не встигнуть обдерти до світанку, оживають і тікають. За послуги лісовик від людей вимагає плати у вигляді частування горілкою ".
Більше читайте тут: [1]
Ілюстрації
![]() |
![]() |