Двоїти
Матеріал з Київський столичний університет імені Бориса Грінченки
Версія від 09:02, 24 квітня 2024; P.kyriienko (обговорення • внесок)
Двоїти, двою, двоїш, гл. 1) Двоить. 2) Дѣлать или говорить одинъ разъ такъ, а другой — иначе. Він раз каже так, а раз инак: він сам двоїть. Екатериносл. у.
Зміст
Сучасні словники
Тлумачення слова у сучасних словниках
ДВОЇ́ТИ, двою́, двої́ш, недок.
1. перех. Ділити надвоє; роздвоювати. Франко не двоїв себе на письменника і приватну людину (Письмен. зблизька, 1958, 41); — Доки ми будемо виховувати людей.. «по етапах?» Доки ми будемо двоїти поняття формування людської душі? (Мур., Свіже повітря.., 1962, 59).
2. неперех., діал. Лицемірити. Цей не з гнучкохребетних, ніколи двоїти не буде (Стельмах, Правда.., 1961, 284).
Ілюстрації
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
Медіа
Див. також
Джерела та література
Словник української мови: в 11 тт. / АН УРСР. Інститут мовознавства; за ред. І. К. Білодіда. - К.: Наукова думка, 1970-1980. — Т. 2. — С. 222.