Квилина
Матеріал з Київський столичний університет імені Бориса Грінченки
Версія від 14:28, 31 травня 2021; Imbedrii.if19 (обговорення • внесок)
Квили́на, -ни, ж. Плачъ, стенаніе. Ненько моя, ненько, малась мя єдину, далась мене, ненько, навіки в квилину. Гол. III. 319.
Сучасні словники
Тлумачення слова у сучасних словниках: -лю́, -лиш, гл. 1) Плакать, стонать. І квилить-плаче Ярославна. Шевч. І росло ж воно трудно та болезно: усе нездужає та квилить. МВ. ІІ. 48. 2) Кричать, преимущественно жалобно (о звѣряхъ, птицахъ). Вовки-сіроманці набігали, по тернах, по балках жовту кість жвакували, жалібненько квилили — проквиляли. Макс. (1849) 23. Не ясний сокіл квилить-проквиляє, як син до батька, до матері з тяжкої неволі в городи христіянські поклон посилає. (англ.)to languish, (яп.)うめき声する
Ілюстрації
x140px | plach Ivana.jpg | ![]() |
![]() |
Медіа
==Джерела та література== http://www.mova.info/wordlist.aspx?l1=179&for=*43A*432*438*43B*438*43D*430