Журба
Журба, -би, ж. 1) Печаль, кручина, горесть, грусть, тоска: забота. Журба не матінка. Ном. № 2259. Журба сорочки не дасть. Ном. № 2260. Уже лужечки, бережечки вода поняла, молодую Марусю журба обняла. Мет. 135. От журба йому твій кінь Н.-Волын. у. Ой є в мене, мати, ищи журби у хаті: перва журба дитина малая, друга журба свекруха лихая, третя журба милий покидає. Нп. Козак журби не має. Ном. № 717. Журба сього світу і инші жадоби входять і глушять слово. Єв. Мр. IV. 19. 2) Траурный платокъ (черный съ бѣлымъ). Борз. у. Ум. Журбонька, журбочка. З старим життя сухота моя, з малим життя журбонька моя. Чуб. V. 700.
Зміст
Сучасні словники
Тлумачення слова у сучасних словниках
Ілюстрації
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
журба (пестливі — журбонька, журбочка) —
1) = журбота = жура = туга — невеселий настрій, важкі почуття, печаль, смуток і відповідний душевний стан, навіяний ними; спрадавна вважалася персоніфікованою лихою силою, що втручалася в життя людини, пекла її, сушила, могла й на смерть засушити, тому кажуть: «Журба їсть людину, як ржа залізо», «Журба сушить, журба в’ялить, журба із ніг валить»; у «Слові о полку Ігоревім»: «Туга ізійшла на Руській Землі»; туга — це жаль за втраченим, наприклад за молодістю (пop. у Л. Глібова: «А молодість не вернеться, не вернеться вона»), за рідним краєм і водночас жагуче бажання чогось кращого, передусім у житті духовному, пop. у Ю. Клена: «Вдивляйся в синю смугу лісівнад обрієм — щось кличе тебе туди: то — туга. Вдивляйся в блискучу далечінь морську, білими вітрилами метеликовану — щось кличе тебе туди: то — туга. Вдивляйся в безмежний простір степів, де сонце закочується у травах високих — щось кличе тебе туди: то — туга»; звичайно тужать за тим, чого немає, але воно здається особливо гарним, чарівним, привабливим — звідси туга за милим: «Чом туга на душу впала? Чом так серце б’єшсь? Ой, скажи, скажи, коханий, Чом ми розійшлись?»; звідси туга за рідною стороною: козаки в турецькій неволі співали: «Ой, повій, повій, ти, вітре, Від Дніпра, від Запоріжжя, Та розвій наш жаль і тугу По степу на бездоріжжя»; пop. тугу Т. Шевченка за нашим великим минулим, яку він висловлює у багатьох своїх творах. Журба — несонце, а сушить добре (приказка); Журба не матінка (М. Номис); Журба сорочки не дасть (М. Номис); Молодую Марусю журба обняла (А. Метлинський); Ой є в мене, мати, три журби у хаті: перва журба — дитиня малая, друга журба — свекруха лихая, третя журба — милий покидає (пісня); Козак журби не має (М. Номис); З старим життя — сухота моя, з милим життя — журбонька моя (П. Чубинський); Нехай спить, нехай лежить, та нехай не встане, нехай твоя бідна головонька од журби одстане (П. Чубинський); Мислять люди, що я не журюся, а я таку журу маю — лиш не подаюся (Я. Головацький); Згине туга — буде друга (приказка); Як прийде туга, пізнаєш друга (приказка);
2) жалобна хустка (чорна).
Медіа
http://video.tochka.net/ua/tags/4269/