Відмінності між версіями «Лопуцьок»
(→Медіа) |
(→Див. також) |
||
Рядок 21: | Рядок 21: | ||
==Див. також== | ==Див. також== | ||
+ | Словник української мови: в 11 томах. — Том 4, 1973. — Стор. 548. | ||
==Джерела та література== | ==Джерела та література== |
Версія за 15:17, 6 листопада 2018
Лопуцьок, -цька, м. Молодой мягкій стебель растенія, употребляемый въ нищу. Сим. 135. Хиба моя душа з лопуцька, не хоче того, чого й людська. Ном. № 1588.
Зміст
Сучасні словники
Словник української мови: в 11 томах. — Том 4, 1973. — Стор. 548. ЛОПУ́ЦЬОК, цька, чол., розм. Молода, соковита стеблина деяких рослин, звичайно їстівна. А сирота її в селі.. Лопуцьки їсть, ставочки гатить (Тарас Шевченко, II, 1953, 13); — Миколо, глянь, скільки смовді! Це була рослина з товстим, налитим соком солодким лопуцьком (Іван Сенченко, На Батиєвій горі, 1960, 274). ♦ Душа не з лопуцька у кого — хто-небудь не байдужий до чогось. — І я ласий до солодкого, — жартує [Володько], — сказано: кожна душа не з лопуцька, того ж хоче, що й людська (Марко Вовчок, VI, 1956, 285); Люблю я таких людей завзятих, щоб душа в них була не з лопуцька, щоб оглядали життя з високої конструкції (Юрій Яновський, I, 1954, 316)
Ілюстрації
![]() |
![]() |
![]() |
![]() |
Медіа
Див. також
Словник української мови: в 11 томах. — Том 4, 1973. — Стор. 548.