Відмінності між версіями «Гайдарь»
(→Зображення) |
(→Зображення) |
||
Рядок 28: | Рядок 28: | ||
Її висота без постаменту становить 16,43 м. | Її висота без постаменту становить 16,43 м. | ||
==Зображення== | ==Зображення== | ||
− | [[3946661.jpg| | + | {| style="width:100%; margin-top:2em; vertical-align:top; border-top:5px #66CDAA solid; border-bottom:5px #66CDAA solid; text-align:center" |
− | [[Kazakh_shepard_with_dogs_and_horse.jpg| | + | |- valign="top" |
− | [[1448438125_gray_1.jpg| | + | |style="width:20%; padding-top:1em;"| [[Зображення:3946661.jpg|x140px]] |
+ | |style="width:20%; padding-top:1em;"| [[Зображення:Kazakh_shepard_with_dogs_and_horse.jpg|x140px]] | ||
+ | |style="width:20%; padding-top:1em;"| [[Зображення:1448438125_gray_1.jpg|x140px]] | ||
+ | |} | ||
==Медіа== | ==Медіа== |
Версія за 23:51, 8 жовтня 2018
Гайдарь, -ря, м. Пастухъ овецъ. Зміев. у. Ум. Гайдарик.
Гайдарь або чабан — назва пастуха овець та іншої худоби в Росії, Казахстані, Азербайджані, Туреччині, Румунії, Молдови і частини України, а також у народів Кавказу і Середньої Азії.
Історія
В даний час пасовищне тваринництво розвинене в Росії (на Півдні, у Татарстані, Башкирії, Удмуртська республіка та ін), Казахстані, Киргизії, Монголії і західних регіонах Китаю.
Враховуючи кочову специфіку пасовищного вівчарства, в цих регіонах чабани пасуть вівець верхи на коні у супроводі сторожових собак. Раніше життя чабанів було важке, завжди в степу, на сонці або взимку в кошарі при уважному нагляді за вівцями, щоб вони не були занесені снігом, не піддалися нападу вовків або скотокрадів.
В Румунії, Молдові та на Півдні Росії, звичайні приналежності чабана: герлига — довга палиця з гачком на кінці, для захоплення овець за ноги, гайтан — пояс з висячою кишенею (заман), щипцями для виймання у хворих овець черв'яків (джермела), рогом (для дьогтю і синього каменю, яким присипаються рани овець) і ножем. Типовий атрибут чабана — флуер або сопілка.
Більшість слів, що описують побут вівчарів, прийшли з тюркських та румунських мов. Із занепадом вівчарства в Російській Імперії, як пише ЭСБЕ, чабани починають зникати; нині вони зустрічаються все рідше і рідше. Звичайно на одну отару в 1 000 — 1 500 овець покладається один лічман (лічильник), два чабана і один горбачий . У киргизів помічник чабана називається сакмалщиком.
Етимологія
Згідно словника Фасмера, українське чабан запозичене з турецької або кримськотатарської çoban («пастух»), яке, в свою чергу, сходить до перської šubān («пастух»). По всій імовірності Фасмер мав на увазі під турецькою мовою тюркські мови. Враховуючи ранні контакти українців з кочовими племенами (половцями, печенігами і т. д.), проникнення відбувалося в 1 тисячолітті н. е., а також пізніше, в період Золотої Орди.
Цікаві факти
В імперський період Росії невелика етнографічна колекція чабанського приладдя перебувала в Харківському етнографічному музеї. Чабан — поняття, яке застосовується всіма євразійськими народами, так чи інакше пов'язаними історично з кочовим способом життя, або контактуючими з кочівниками. Чабани — постійні герої повістей відомого радянського киргизького письменника Ч. Айтматова. Узбекистанський чабан казах Д. Балиманов був двічі Героєм Соціалістичної Праці в СРСР. Першим у Росії чабаном — Героєм Росії 9 жовтня 2007 року став бурят з Читинської області Бабу-Доржо Михайлов. У Румунії сузір'я Ліра називають Чабан з вівцями (рум. ciobanul-cu-oile). Вега — чабан, а інші чотири зірки — вівці. Така назва сузір'я найчастіше зустрічається у районі Брашова. В етнографічному комплексі «Фрумушика-Нова», розташованому на території Тарутинського району Одеської області України, встановлена найвища статуя чабана у світі.
Статуя чабана з граніту заввишки 18,97 м в день фіксації рекорду 4 грудня 2016 року. Україна, Одеська область, Тарутинський район, Етнографічний комплекс «Фрумушика-Нова». Її висота без постаменту становить 16,43 м.
Зображення
![]() |
![]() |
![]() |